Poemes+originals

= POEMES ORIGINALS =

CURS 2012-13

SER MESTRA

Carolina Díaz González

Ser mestra és un ofici, és un treball,

ser mestra és molt difícil o fàcil per a alguns.

Diuen que els mestres a l’escola no fan res,

juguen a plastilina i ninguna cosa més.

De xicoteta somiava que era mestra,

jugava que era mestra, amava la meua mestra,

de gran, als meus pares no els agradava l’ofici de mestra,

¡això poca cosa és! Has d’ estudiar dret o medicina i res més.

No vaig voler conformar-me amb una vida sense ser mestra,

encara que els polítics, la societat, els amics i fins i tot la família,

menysprearen l’apassionant vida dels mestres.

Ser mestra és educar, és ensenyar, és fer obrir els ulls, és amar...

ser mestra és la meua vida, ser mestra i ninguna cosa més.

**__ TINC ENYORANÇA __** Tania Olmo Guillén Tinc enyorança de la teua olor. Tinc enyorança del teu somriure. Tinc enyorança Del teus besos i carícies Tinc enyorança Dels teus ulls plens de dolçor Tinc enyorança Per no poder veure’t en la teua butaca. Tinc enyorança Per tot aquell moments que mai es podran repetir Tinc enyorança de TU.

** “TOT HO TROBE AMB TU” **

BELÉN BENAVENT PICÓ

Fa un any podia viure sense tu

Fa dos no t’hauria imaginat a la meua vida

Fa tres encara no et coneixia, però hui

la fe, el perdó, l’esperança, la felicitat,

l’amor, el trobe amb tu. El trobe amb tu.


 * EL MEU AMOR, Ana López Parra **

// El meu amor és //

// Un amor difícil //

// Un amor complicat //

// Un amor meravellós //

// Les obligacions tracten //

// De fer-nos les coses difícils //

// D’avantposar-se als nostres vertaders desitjos //

// De convertir-se en les nostres prioritats. //

// El meu amor és //

// Un amor difícil //

// Un amor vertader //

// Un amor desitjat //

// Els dies passen //

// Com passen les nits //

// Odie no estar amb tu //

// Odie dir-me: has de tindre paciència //

// El meu amor és //

// Un amor difícil //

// Un amor pacient //

// Un amor llunyà //

[|//http://www.youtube.com/watch?v=Wx182Hz2wp8&feature=fvst//]// ghost //

code format="msg_text" Verónica Sanchis code

code format="msg_text" Com et trobe a faltar, amic l´únic que m´ha comprés, sota la pluja de maig perdut enyore eixos passejos amb tu.

Les pedretes del meu carreró esperen amb la teua grandesa noble ser llançades, rises, innocència i carcallades, cada dia amb ànsia se superen.

Com l´aigua que flueix de la font, llarg camí iniciàrem junts, vagarejant anem per la meua ment.

El pardalet i la seua branca units, la planta que espera la seua llavor, què bonic sentir-nos amics!!!

code code format="msg_text" HA ESTAT AIXÍ.

(Poema Homentage a la Comarca de la Serrania per Juan Carlos Cervera Balaguer.)

Abans tot era distint tot era majestuós, gran, llarg ara és capaç d’esglaiar-te tot negre i calcinat

Tot ple de res absència d’animals, natura o gent des que el cel es va tornar taronja i tot, perquè ha estat així!

Va ser tot per la seua culpa el va que va ser alegria ara és el contrari tot, des d'aquell dia

No tenia perquè ser així, però ha estat així!

No va ser només el sofriment de la Terra cases, històries, records, tots junts es cremaven demanant ajudes que mai arribaven

On està ara la tranquil•litat? On estan ara els paisatges verds? El que un dia ens va fer forts ara reflexa la part més dolenta de la mort

Vaig caminant prop del riu trobant gent que em diu que aquest paratge abans estava viu això és gana per al pastor ara tot té un nou significat i tot, “gràcies”, a que ell aquí ha estat.

Va ser l’ arribada de l’infern a la Terra portant soledat, devastació i sentir-se impotent va ser el fi d’una era per als polítics no pareix un inconvenient.

code

A LA MEUA GERMANA, Silvia Claramunt Cárcel En ambient faller vas nàixer, a les cinc de la vesprada quan el sol brillava.

De sobte, el telèfon de la iaia va sonar i una gran alegria em va donar. Era el pare dient Que havies arribat somrient.

La iaia plorava, el iaio somreia i jo moltes ganes de veure’ t tenia.

Quan et vaig veure per primera vegada, no paraves de plorar, m’ apropí al teu costat i un somriure em vas dedicar.

Vas ser molt xicoteta, amb la cara redoneta. La pell molt suau i els ulls blaus. Han passat els anys, i hem viscut molts moments moments que repetiria amb tu, dia a dia.

El dia 16 de març de 1997 sempre el recordaré, doncs al món vingué la meua germana Ester.


 * PROP DE LA MAR, **Marisa Lloret Ferrer

A mi m´agrada la mar.

Com deia el poeta que canta

jo, sempre prop de la mar.

A mi m´agrada la mar,

la sorra, els carrancs, l´olor de la sal.

Passejar per la vora,

refrescar-me els peus i raonar.

Perquè vaig nàixer prop d´ella

la necessite al meu costat,

poder veure-la cada dia.

A mi m´agrada la mar.

__DOLÇ PATIMENT,__ Noelia Ruiz Carrilero

Quan el sol del dia mor i la lluna es vist de dol, en la foscor de la nit s’escolta una cançó. S’escolta una cançó que parla de la mort. Ja no es sent el teu cor bategar pel meu nom ni la vida és la mateixa des que em falta el teu suor relliscant-se pel meu cor. S’escolta una cançó que parla de la vida. Imaginar-te prop de mi, la teua carn prop de la meua. No n´hi ha lloc per a cap sospir, Amant-nos sense parar ni de nit ni de dia. Quan el sol del dia mor i la lluna es vist de dol, en la foscor de la nit s’escolta una cançó.


 * __ COM OBLIDAR-ME DE TU __**


 * ANA VILAR RAMÓN**

Com oblidar-me d’aquells ulls blaus com el cel d’aquells llavis dolços com la mel d’aquelles galtes color vermell com oblidar-me d’aquell cabell lliure y solt al vent

No t’oblides de mi que jo no ho faré no podré dormir si al teu costat no estic.

Al teu cor vull estar, De la teua ment no vull eixir Perquè un dia més no vull passar Sense la teua veu escoltar.

SEMPRE AMIGUES!

Vanessa Martínez Navarro

La nostàlgia em visita altra vegada Portant a la memòria records, Records d’una gran dona, Dona admirada per tots… àvia amada Vas tancar els ulls per a emprendre un nou viatge Però abans una cosa et vull dir: No has mort, i mai ho faràs Es mor quan en els records es deixa d’existir I no quan el cor deixa de bategar.

EIVISSA DESDE LA MEUA BALCONADA, Julia Pérez García Dos línies es junten formant una muntanya. Al seu costat altres dos les imiten Per baix, una horitzontal, creua de part a part el meu camp de visió separant, el blau clar del cél embrutat en alguns punts per una suau escumeja blanca del tranquil i ondulant mar blau. El soroll de les ones em relaxa, M´ajuda a abandonar la meua vida mortal, submergint-me en un món de matisos: la suau brisa, l´olor a sal, alguna gota rebeld besant-me la cara, que aborrida de viatjar d´un extrem a l´altre del món, decideix separar-se de les seues companyesp Per morir en el lloc més bonic de la terra. Per darrere escolte la teua veu, uns passos que s´apropen, una caricia i a la fi un bes. Ens sentem sense dir res, no fa falta dir res. El sol, eixa gran estrel·la rotja Està sent engolida per l´inacabable, mar blau.

LES 4 ESTACIONS, MªJosé Arastey Sandra La Roda Isabel Rodríguez Esther Sánchez

El dia 21 de març entre, El dia 21 de juny me’n vaig… Amb la llema dels meus dits, el vent toque i puc sentir les floretes amb les seues oloretes. Jo sóc la primavera, acabe d’arribar, i a vosaltres us regale, un somriure molt particular. En mi s’asoma la calor, i al hivern substitueix, amb el seu gran ventilador. El 21 de juny arribe, el 21 setembre me'n vaig… Estiuet, estiuet, que calor fa el teu solet, samarretes fresquetes i pantalonets curtets. Amb la sorra jugar, vora mar em trobaràs, baix un sol gegant que no cessa de brillar. Senc al meu cor la tristesa palpitar, l'estiu se'n va, la tardor arribarà. El 21 de setembre arribe El 21 de desembre me’n vaig... Fulles caigudes dels arbres, dies més curts i més foscos. El riu plora de tristesa, té amagat el cor. Ja no canten els pardals, ja no calenta el Sol. ja se n’ha anat l’estiu, ja ha arribat la tardor. “Cada any arribe més tard, i en silenci aparec. En mi comença el fred, i crec que l’hivern ja ve”. El 21 de desembre arribe El 21 de març me’n vaig... El fred aplega, diem adéu a la tardor damunt el meu trineu porte amb mi el gel, la neu i la gelor. Jo soc l’hivern i porte el fred però també porte amb mi l’esperat Nadal. El pare Noel, els Reis Mags d’Orient, i amb gran il·lusió muntem el Betlem Xiquets i xiquetes poseu-se mocador, abric i barret, sinó voleu caure malalts i no poder jugar amb la meua neu. Som les quatre estacions i durem tot l’any, i en cadascuna ens divertim d’una manera especial.

**__ UN AMOR BEN DOLENT, __** Mónica Montalvá Viñuelas

Us contaré aquesta historia, per a ella tan personal. Començaré dient, que fou un amor ben dolent.

Hi havia una vegada, una història d’infantesa, una xiqueta enamorada, d’un xic d’Oropesa.

Uns llargs mesos d’amistat, va començar a conèixer-lo, quan s’havia despistat, ja intentava ella voler-lo.

Una vesprada d’abril, li va dir que volia estar amb ella. Es va quedar molt estranyada, per la noticia tan inesperada.

S’anaven coneixent, però les coses anaven canviant... Es comportava de manera diferent, Es tornava tan distant...

Es posava molt violent, ella creia que no era dolent. Pensava que seu mereixia, però en realitat ell no li convenia.

No es sent una xica maltractada, sols una mica il·lusionada, que per amor ha aguantat, i tan sola ha acabat.

Tots li deien !ho pots superar¡, però ella sola volia estar. Després de mesos sense aquell amor, encara li crema l’Alma i el cor.

D’aquella llarga relació, sols queda desil·lusió. Sols prega un poc d’amor, !Ai senyor, sense dolor¡

Ací acaba aquesta història, per a mi molt remarcable. Fins avui puc afirmar, que no he tornat a enamorar-me.

** ELSA ** Aroa Aguado Martínez

Des del primer dia en què et vaig veure

vaig saber que el meu amor seria per a tota la vida,

buscaves amb eixos grans ulls blaus

la veu que havies escoltat durant mesos.

No puc explicar amb paraules el sentiment que

recorre el meu cos cada vegada que somrius,

cada vegada que em mires,

cada vegada que em dius mamà.

Tinc tant que agrair-te que necessite tota

una vida per a poder fer-ho.

Ets la llum que guia la meua vida,

ets el més bonic que tinc,

per això vull dir-te que et vull

de principi a fi.

África Palomar Olcina

Després de molt de temps demanant companyia tu arribares un dia. Somniava amb la teua careta, Imaginava que series xicoteta. Jo volia una germana per poder jugar però no imaginava que es pogués sentir tant. Perquè ningú em fa riure com Tu. Mai tindré por si estic amb Tu.

Soles d’una cosa tinc la certesa, sempre seràs la meva princesa.


 * Poema al millor animal **

Natalia Martínez

M’he adonat en veure’t, Estirat al passadís, Tirat amb la mirada perduda, Que els teus ulls no tenien brillantor. No sé si perquè t’estaves dormint, Semblava que pensaves, Que estaves en un lloc llunyà, Criant a la teua pròpia manada. De vegades sí que t’entec Però també de vegades oblide, Que no n’hi ha prou només Amb donar-te una mica de refugi. Perquè en la meua agitada vida Tu sempre has estat, Servint-me el teu llom, O llepant-me les mans. Quantes vegades les meues llàgrimes Van ser escampades sobre el teu pèl! Com els teus ulls tristos Comprenen el patiment! I vam emprendre la mateixa lluita, Intentant fer comprendre que, Tot amb les teues dimensions, Tu també saps estimar. No saps com lamente, Haver pogut oblidar, Que encara que hem de seguir creixent, Encara podem lluitar. Que sàbia la frase que diu Que només et falta parlar! M’he adonat de sobte, En veure’t tan distret, Que, segur, tiraves a faltar Tant les meues abraçades, Com els teus lladrucs.

ANIA GILABERT SANTOS
 * LA TERRA **

La terra mullada per obra del cel, la gent s´ofegava per culpa d´aquest. Els carrers que estan plens d’aigua, i la gent caminant com pot en ells. No sabem què és el que passarà si tot açò no desapareix. La vida pot valer molts diners, però també pot no valer res... En aquests moments no saps el que has de fer, la por, la impotència, desgarren la teua pell. No sabem que és el que passarà si tot açò no desapareix.

code format="msg_text" Per la tardor arribares tota nua i innocent plorant i cridant anaves i et mirava tota la gent. Què bonica és la vida què bonic és ser feliç què bonic el teu somriure el que em dóna vida a mi.

Mª José Martí Muñoz code



Francesc Rocafull




 * __ L’HOME __**

Tu, mesura

de totes les coses,

tant intel·ligent com

ets, no pots fer res més

que mirar la via que

has de transitar.

Tu, destructor de la naturalesa, que vius

en el engany, sent depósit de tota saviesa

tanques amb clau el teu p a n y.

Tu, que b u s q u e s riqueses

per a poder gaudir del c a m í,

tal volta cal fer menys despeses

i comprendre així el teu destí.

Tu, que pot ser no ho entendràs mai

t a n s e n z i ll c o m pareix,

la teua complexitat no et deixa vore

la realitat que al teu voltant existeix.

Tu, per pensar tant en el futur

oblides de viure el present,

vius com si la mort no fora amb tu

i desprès mors sense haver viscut.


 * __ PER A TU __**

Com la tensa espera d’un llaurador que mira el cel quan espera recollir la collita, així me vas fer sentir. Després, tots dos sols, em vas omplir de calma, i encara que la teua llum em va assossegar i el teu olor em va tranquil·litzar, la teua delicadesa i fragilitat m’impregna de por tot el cos. Amb suavitat, et vaig sostindre i a males penes vas fer moviment, pense que, en aquell moment, el rellotge d’arena es va detindre. I ara, cada dia, mirant-te créixer, aquell moment recorde amb claredat i quan un dia em preguntes per eixa data respondre que: - Així em vas fer sentir.

**__ HAIKÚS __**

Llança la pedra, i es trenca la porta del vei del costat.

Sergio Herrero Perona

//__ LLIBRE __//

AL VELL PORTAL OMBRES QUE VAN I VÉNEN: LES ORONETES!

//__ PERSONAL __//

GENT QUE VA I VE, RIUS QUE NO ES PAREN MAI ÀNIM QUE PODEM!

PER DE MATÍ, CLARS AMB PARDALS CANTANT I GENT DESPERTANT.

Luis Miguel Morant Zaragozá

** Don Caragol **



Tamara Gallart Obarti


 * Al cuquet Robert, **


 * li agradava passejar, **


 * i estar sempre a cobert, **


 * per si algú el podia xafar. **


 * Era molt presumit, **


 * per això sempre portava **


 * una corbata blava **


 * per ballar a la nit. **


 * Un caragol un dia, **


 * li fiu una proposta, **


 * i feren ells dos una aposta, **


 * per vore qui més corria. **


 * En el poble de Puçol, **


 * cuc i caragol, **


 * demostraren la seua valia **


 * al arribar el migdia. **


 * Qui va ser el guanyador? **


 * Vos pregun-te sense cap temor… **


 * Va ser Don Caragol, **


 * nostre veí de Puçol!!! **

Desireé Pérez García

**__ NADAL __**

Quan somrius, quan perdones, quan comparteixes, quan dones amor;

Quan vius amb humilitat i senzillesa, quan fas feliç als que t’envolten, quan defenses la pau, quan millores i inventes; ... És Nadal

Arantxa Candelas

En la nit.

En la nit fosca.

En la nit fosca i solitària.

En la nit fosca i solitària passeja.

En la nit fosca i solitària passeja una jove.

En la nit fosca i solitària passeja una jove acompanyada.

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por.

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por...

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por a la soledat.

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por a la soledat, i desesperançada.

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por a la soledat, i desesperançada s’atura.

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por a la soledat, i desesperançada s’atura. Ho veu...

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por a la soledat, i desesperançada s’atura. Ho veu... ho veu....

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por a la soledat, i desesperançada s’atura. Ho veu... Ho veu ben clar.

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por a la soledat, i desesperançada, s’atura. Ho veu... Ho veu ben clar, allà lluny.

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por a la soledat, i desesperançada, s’atura. Ho veu... Ho veu ben clar, allà lluny, ja no està.

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por a la soledat, i desesperançada, s’atura. Ho veu... Ho veu ben clar, allà lluny ja no està sola.

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por a la soledat, i desesperançada, s’atura. Ho veu... Ho veu ben clar, allà lluny ja no està sola, mai mes.

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por a la soledat, i desesperançada, s’atura. Ho veu... Ho veu ben clar, allà lluny, ja no estàs sola, mai mes ho estarà.

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por a la soledat, i desesperançada, s’atura. Ho veu... Ho veu ben clar, allà lluny, ja no està sola, mai mes ho estarà. La observen.

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por a la soledat, i desesperançada, s’atura. Ho veu... Ho veu ben clar, allà lluny, ja no està sola, mai mes ho estarà. La observen, la cuiden...

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por a la soledat, i desesperançada, s’atura. Ho veu... Ho veu ben clar, allà lluny, ja no està sola, mai mes ho estarà. La observen, la cuiden, des d’allà...

En la nit fosca i solitària, passeja una jove acompanyada per la por, la por a la soledat, i desesperançada, s’atura. Ho veu... Ho veu ben clar, allà lluny, ja no està sola, mai mes ho estarà. La observen, la cuiden, des d’allà dalt.

**__TU__** Mai he fet cas del que has escrit, I ara en aquest íntim moment en el que sent poemes me´n recorde de tu. Tu que sempre permaneixes callada, tu que mirant-me als ulls saps el que senc, tu que eres sols sentiment i romandres a l´ombra de molta gent, encara que lluny de mi, romans en el meu cor i en la meua memòria cada segon de rellotge de la meua vida. **Mati**

Sonia Rosillo

Ja fa temps que tinc un dubte

que no marxa del meu cap:

aquell arbre de l’església

prompte serà tallat,

amb els símbols amorosos

d’aquells joves amants,

i els records dels nostres avis,

que asseguts en un banc

sota l’ombra de les branques,

han vist la vida passar.

Jo ara em sent com una fulla

d’aquest arbre que se’n va,

si aquest arbre cau a terra,

on aniré a parar

** VOLGUERA SER INVISIBLE **

MARTA ROIG

Volguera ser invisible,

Invisible per a poder riure

Burlar-me d’alguna gent

Amb qui no puc conviure.

M’ofegue, sempre callada

No puc ni respirar

Em moc amb soltesa

Perquè visc artificial.

Em sent obligada, oprimida

I enganxada a unes cadenes

Que no em puc llevar

Estic cansada

Sols necessite pau.

**__ CICLE DE VIDA __**

CRISTINA BODÍ CHAPARRO

25 de febrer pel matí, una nova vida, va de camí, al quiròfan aquella dona, l’única que em dóna el plaer de sentir. El meu cor batega a l’exterior, un part difícil, però jo sóc lluitadora. A casa, pare i mare m’ajudaven, camina, parla, escriu, bota, juga, corre, vola. Em faltarà vida per agrair tot allò, ara, he de marxar sola. Fill de filla tinc ara, fill de mare m’acompanya, el cicle es repeteix, la història em sona. Els anys no perdonen, i m’invadeix la por, estic sola al menjador, sola, esperant la mort.

**JUNTS**

Mª Dolores Huertas Muñoz

Mira la lluna. Han passat anys, pluges, llàgrimes brutes d’angoixa i de por.

Mira la lluna. Han passat anys, ciclons, vents polars tallant els nostres llavis.

Mira la lluna. Han passat anys, albades lluentes, rialles omplint el nostre cor.

Mira la lluna. Han passat anys, càlids estius, sols daurats llepant els nostres pits.

Mira la lluna, que aquesta nit, sola, Ens mira amb enveja, junts.

JUGANT

Ana Armero

S´han perdut la migdiada altra vegada i van pels carrers deserts, un és un cap indi i l`altre un pirata d`un vaixell.

Tres de la tarda a l`agost calor i suor a la vorera, a l`ombra d`una casona que té la porta entreoberta.

No es cansen de jugar, el calor no els derriva, ells naden en el fresc sól d`una vorera molt menuda.

Bracejant sense parar movent els peus i la panxa, diuen que estan en un gran riu que cal atravesar ajudant a la barca.

Bracejem un altra vegada! Que la corrent es molt bravia i allà lluny en les roques la cascada fa l`aigua més brava.

He arribat a la riba i són les sis de la tarda el berenar no s`oblida

PA I XOCOLATA!!

__<span style="color: #000000; font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 26.6667px;">QUÈ ÉS L’AMOR __ <span style="color: #000000; display: block; font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 26.6667px; text-align: center;">Què és l’amor? Em pregunte a vegades, <span style="color: #000000; display: block; font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 26.6667px; text-align: center;">és com un conte de fades. <span style="color: #000000; display: block; font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 26.6667px; text-align: center;">És un sentiment sense paraules <span style="color: #000000; display: block; font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 26.6667px; text-align: center;">que sols ho saben les nostres mirades. <span style="color: #000000; display: block; font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 26.6667px; text-align: center;">Ho sé quan recordé el teu olor, quan puc sentir en teu cor <span style="color: #000000; display: block; font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 26.6667px; text-align: center;">bategant prop del meu, <span style="color: #000000; display: block; font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 26.6667px; text-align: center;">que s’accelera amb la teua veu.

<span style="display: block; font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 26.6667px; text-align: right;">MIRIAM MUÑOZ GARRIDO <span style="display: block; font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 26.6667px; text-align: right;">GRUP 2ºU

<span style="font-family: 'Times New Roman','serif'; font-size: 20px;">Ángela Posada Rodríguez
 * __Perquè m’agrades__**

M’agraden les teues mans Perquè m’acaricien com si fóra una nina.

M’agrada el teu somriure Perquè em dóna calma i ganes de viure.

M’agraden els teus ulls Perquè amb una mirada em donen tot el que vull

M’agraden totes les teues coses Perquè m’agrades tu.

Itziar Zurita Cerdà

Les venes del meu cor no són més que reixes de paper, paper que es crema a poc a poc i em crema per dins i sense voler sent que moriré.

Necessite llibertat en la meua ànima buida, Eixir fora d’aquesta presó i sentir-me viva, Només llavors podré saber el que és respirar, Només llavors podré saber el que és plenitud i vida.

Roser, Amparo, Pepa i Neus Ruíz:

LA PRIMAVERA JA HA ARRIBAT

L’hivern ens ha deixat,

per donar pas a la primavera,

que ompli els pobles,

de riallera.

Groc de sol,

blau de mar,

vermell rosat.

verd dels camps,

la primavera ja ha arribat.

Quina meravella la rosella,

es tota vermella,

es tan bella que,

no hi ha cap com ella.

L’ESTIU

L’estiu ha arribat

i amb ell el dia de Sant Joan.

les ones hem de botar,

per a un desig demanar.

¡ Benvolgut estiu,

ja has tornat!

El sol de l’estiu

és fort i brillant,

i em dona energia

per a fer-hi de tot

durant el dia.

¡ Benvolgut estiu,

ja has tornat!

VISCA EL MEU POBLE

¡Visca el meu poble,

tan bonic i tan noble!

Amb gent riallera,

amb carrers plens de vida,

amb xiquets juganers,

amb esforç i treball

amb veu i silenci,

amb tothom i ningú,

amb amor i odi.

¡Visca el meu poble,

tan bonic i tan noble!

LES ESTACIONS DE L’ANY

Quatre amigues son,

Primavera, estiu, hivern i tardor.

Ens acompanyen tot l’any,

Sempre agafades de la mà.

Cadascú hi prefereix una,

¿Quina prefereixes tu?

Quatre amigues son,

Primavera, estiu, hivern i tardor